LA CONTRACRÒNICA
Nou jornades de tensió
![Juanto Ortuño intenta superar un jugador del Cornellà, en una acció del partit d’ahir.](https://imagenes.segre.com/files/image_large/uploads/2023/09/06/64f8cc97271c5.jpeg)
Juanto Ortuño intenta superar un jugador del Cornellà, en una acció del partit d’ahir.
Falten nou jornades perquè acabi la fase regular de la Lliga. Són vint-i-set punts en joc dels quals el Lleida ha de sumar els màxims possibles per optar a posar-se en el play-off d’ascens a la Segona divisió A, el seu objectiu de cada temporada. Seran nou jornades de tensió i emoció en les quals cada punt val ja el seu pes en or. Nou partits, quatre al Camp d’Esports i cinc fora, en els quals també es podrà mesurar el grau d’il·lusió que desperta en l’afició lleidatana la possibilitat que l’equip torni a lluitar per ascendir i entrar al futbol professional, el somni i el desig del Lleida Esportiu des de la seua aparició l’estiu del passat 2011.
Gerard Albadalejo no ho tindrà fàcil per posar el seu nom al costat dels que ja han fet història en aquest club, Toni Seligrat i Imanol Idiakez, que van aconseguir aquest objectiu. Falten nou partits i el Lleida s’ha d’enfrontar als tres primers classificats i a diversos equips més de la zona alta de la classificació, que lluiten pel mateix objectiu.
Ahir, a Cornellà, el Lleida va patir una dolorosa derrota davant d’un rival directe. Va merèixer un punt que era molt bo, però va perdre amb una diana encaixada en el temps afegit. La importància del partit va fer que una mica més de 150 aficionats blaus es desplacessin per ajudar l’equip en aquest objectiu. Comptar amb el suport de l’afició serà fonamental i aquí és on caldrà fer un salt immediat. Fins ara, l’assistència al Camp d’Esports ha estat molt fluixa, amb molts partits en família. Rares vegades s’ha comptat amb més de dos mil seguidors. En els desplaçaments, pràcticament en tots hi ha hagut representació de l’afició blava, una cosa que l’equip agraeix. Ajudaria molt en aquest sentit no dividir l’afició entre seguidors de “primera”, els de pedra picada i que no fallen mai, i de “segona”, els que acudeixen quan hi ha alguna cosa en joc i que solen ser titllats d’“oportunistes” i etiquetes similars. Tots compten. I també cal demanar-se què falla perquè el seu suport només arribi en casos puntuals.